Hola, em dic Imane. Sóc mestra d'educació infantil.
Porto aquí a Catalunya 22 anys.
Els meus pares van venir l'any 76.
Van tornar cap al Marroc, s'hi van tornar a quedar i després
van tornar a venir a aquí. Jo tenia 4 anys llavors.
I vaig començar aquí l'escolarització P4.
En principi, el que recordo és que no entenia la llengua
però ràpidament vaig captar l'idioma
i em va anar més o menys bé.
A la primària destaco com a aspecte positiu que
realment em vaig acabar adaptant tot i sentir algunes
petites diferències que em feien sentir els meus companys o algun mestre.
Llavors, a l'etapa de l'ESO
potser és l'etapa que menys m'agrada i que esborraria de la meva vida.
Bàsicament perquè... sí que hi ha aspectes positius i mestres que et recolzen,
que et diuen que tu pots, que creuen en tu.
Però també hi havia companys que et feien bullying,
que et deien que eres diferent, que t'entornis al teu país
i comentaris d'aquests, que sempre han sigut presents.
El que faria seria anar allà, creure més en mi mateixa.
Ajudar als companys. Als que em feien bullying dir-los "escolta,
perdona, sóc com tu, sóc una persona i tinc els mateixos drets que tu".
I tot i que siguem diferents, entendre aquesta diversitat com un aspecte positiu
i no negatiu, com jo el tenia assumit.
Quan tenia 16 anys vaig començar a buscar algunes feinetes.
De dependenta, de cangur... Vaig estar de secretària en un gimnàs...
I bàsicament va ser perquè... allò que dius, vull una mica d'autonomia.
No dependre dels altres. Sempre que els pares t'ho paguin tot.
I això em va fer créixer i confiar una més en mi mateixa.
Tota aquesta capacitat d'esforç, d'aquestes ganes
jo sempre les he agraït a la meva família, especialment a la meva mare.
Ma mare és mediadora. Treballa als diferents ajuntaments al voltant d'Osona.
I la veritat és que sempre ha estat al costat. Ha sigut com un model.
Sempre s'està formant, està fent cursos.
El català per a ella és una llengua més que utilitzem també a casa.
I és com un model o un rol a seguir.
Llavors, a l'etapa de batxillerat va ser realment quan vaig començar a gaudir.
Vaig fer el batxillerat humanístic
i allà sí que tenia companys que volien estudiar.
Jo tenia moltes ganes d'estudiar. A més a més no feia matemàtiques,
que a mi era una cosa que m'esgarrifava.
I els meus companys eren companys que volien estudiar com jo.
Vaig gaudir molt. Treia més bones notes
i llavors vaig decidir "doncs sí, per què no"
estudiar una carrera, una cosa que a mi m'agradés. Doncs educació infantil.
I així va ser com vaig passar a fer la carrera d'educació infantil.
Que, tot i així, un cop acabat, sempre fas cursets,
perquè ens hem d'anar formant els mestres.
I a més a més és aquesta inquietud de "vull aprendre".
Realment acabes la carrera i dius "no sé res".
Doncs mira, fer un màster, que he fet un màster d'educació inclusiva
Doncs ara per ara un curs d'anglès... i anar
creixent com a persona a nivell professional i sempre personal també.
Sempre he vist que tot el que he anat fent... de dependenta,
de secretària, del que sigui, acabes aprenent, coneixent persones, maneres de fer...
I per tant trobo que m'he sabut adaptar a totes les feines que he anat fent.
I fins que vaig començar a fer de mestra.
Llavors vaig dir "aquesta és realment la meva feina".
Quan vaig acabar de la Universitat no ho tenia gaire clar.
Sí, m'agraden els nens, m'agrada això, m'agrada tal
però, fins que no hi estàs a la vida diària, a la pràctica.
Fins que no ho veus, i no t'hi poses, no ho veus.
I llavors va ser quan vaig dir "ostres! Estic
fent una feina que m'agrada i a més a més em paguen".
Això és estupendo!
Vaig començar quan tenia uns 16 anys
gràcies al meu germà que competia a nivell professional.
Degut a això sempre... Quan vaig començar era com
provar de fer un esport, perquè era bo per al cos.
Però després vaig veure que era una estona per a mi, per evadir-me dels problemes,
per centrar-me en mi mateixa, per desconnectar.
I llavors vaig començar a gaudir.
Quan veies que hi havia moltíssima feina,
una disciplina darrera d'aquest esport,
un respecte a l'adversari, un respecte als companys...
Això em va fer sentir que ho estava fent bé.
I fins avui dia encara practico aquest esport.
El tercer any d'Universitat vaig fer les pràctiques al Marroc.
Vaig decidir fer-les al Marroc.
Perquè no havia estudiat mai allà.
Tothom et pregunta com és el Marroc i només tenia idea
a través de l'estiu. Cada estiu hi vas
coneixes i veus la família, la mateixa gent.
Però realment hi vas de vacances.
I un altra cosa és viure-hi.
Vam estar allà dos mesos
i realment vaig poder veure el caliu, que ja veia de normal
el vaig poder veure encara més present.
L'hospitalitat de la gent
Conèixer diferents maneres de treballar.
Com treballen en una escola que és totalment diferent a aquí.
La disciplina escolar.
Diferents ONGs que el que volien era potenciar el paper de la dona.
Això em sembla que em va enriquir moltíssim
i em va acabar de donar com una mica de suport del que em faltava.
O de la informació que em faltava perquè realment vaig venir quan tenia 4 anys.
I del Marroc podia explicar coses...
Doncs que he estat aquí de vacances. Que he anat a visitar això...
Però em faltava veure com vivien.
Què feien, cap on es dirigien a les tardes,
doncs al casal de joves. Què hi feien al casal de joves?
I més aquest aspecte de viure.
Sempre he volgut... o he estat fent coses.
Treballant, estudiant...
Perquè penso que ningú et dona res.
Ets tu que t'has d'espavilar, que t'has de fer valdre.
I t'has de moure.
La meva recomanació per a tots aquests joves
que en algun moment s'han sentit malament,
o simplement no saben cap on tirar,
només dir que tothom té capacitats i habilitats que s'han de desenvolupar.
Tothom tenim unes habilitats. Som més bons en una cosa, més dolents en una altra.
Només cal buscar el nostre camí.
I partir de la base que som únics.
No vol dir que hem de ser iguals que els altres.
La diversitat entendre-la com un aspecte positiu.
Que tothom és capaç de fer una cosa que potser tu no n'ets
però segur que trobes alguna cosa que forma part de tu.