El procés migratori migratori en el cas de la meva família
va ser iniciat pel meu pare
que en un moment donat va considerar que el Marroc
no era el lloc oportú per poder continuar
amb la seva vida professional o amb les seves inquietuds
o aspiracions llavors.
Sembla que inicialment va anar a Holanda
i no es va poder adaptar durant uns mesos
i llavors allà al poble... A Arenys de Munt,
on va finalment acabar,
sí que tenia un amic de l'adolescència
que era d'una ciutat propera
i llavors li va dir "mira, aquí hi ha feina" i demés
i va anar cap a Arenys de Munt.
Les primeres relacions eren amb un veí que vivia a sobre nostre,
el Salvador, amb qui em relacionava.
Llavors jo l'entenia, idiomàticament, però érem nens,
jugar sí que sabíem jugar, a pilota o el que fos.
Les primeres relacions eren aquestes. Després, ja quan vaig escolaritzar-me
amb els nois del col·le i demés.
Jo crec que la diferència era sobretot
centrada en els cicles festius, d'alguna forma,
en què eren paral·lels. Havíes de compaginar
el calendari, entre cometes, musulmà
i el calendari catòlic o cristià.
Llavors, aquí sí que quedava palès, a través de la performance
la posta en escena, la festa del xai, per exemple,
el ramadà, etcètera, etcètera, que sí que veies
que això interfe... no interferia, sinó que era...
Doncs no sé, jo me'n recordo quan vaig iniciar el Ramadà, per exemple,
clar, és que era una cosa com molt diferent.
És com un repte addicional
perquè ens n'anàvem d'excursió i jo no m'emportava el bocata
perquè jo estava fent el dejuni.
A l'adolescència, vulguis o no, comences a tenir altres inquietuds,
comences a prendre consciència de que tu vens d'una altra cultura.
Que altres també et veuen com diferent.
En certa manera, en alguns aspectes, no tots.
O jo crec que també moltes vegades tu et sents diferent.
La veritat és que sí, que em vaig sentir molt acompanyat
si vols que et sigui sincer. Inclús tinc molt bon record d'una professora...
Bueno, tinc ajudes de molts professors.
Igual que en un moment donat
quan havia de prendre la decisió de si feia batxillerat o no
per les meves dificultats a nivell de...
més a nivell ortogràfic i de faltes.
En feia moltíssimes, i continuo fent-ne.
Sí que en tenia algun que deia
"ostres. Potser fer batxillerat no toca perquè clar..."
"a la selectivitat es valora molt el tema de l'ortografia..."
"et penalitza...", mentre els altres et donaven un suport.
Jo recordo una professora, la Nieves,
que era la que donava castellà,
que recordo que per Reis, o per Nadal,
sempre em regalava llibres de cal·ligrafia
perquè intentés fer una... Perquè s'entengués la meva lletra.
Els amics que som actualment som els de tota la vida.
Ens coneixem des dels 6 o 7 anys.
Llavors els mantens. I sí, realment, moltes vegades,
jo quan pujo a Arenys de Munt passo més temps amb els meus amics
que no pas amb la meva família.
És una relació molt intensa.
Eren amics... Eren vincles que s'establien a partir de
proximitat. Anàvem a la mateixa escola.
Anàvem a la mateixa classe.
I érem del mateix barri.
Podies establir uns vincles amb uns o amb uns altres
i tu escollíes o hi havia una relació recíproca, en certa manera
Jo crec que el fet d'on era jo
era el de menys. Potser ara sí, que sóc més gran
i possiblement que en depèn de quins contextos
sóc una quota de minoria o una quota folklòrica.
Vaig començar psicologia i el tema és que
a segon de psicologia, em sembla que va ser,
vaig pensar, "per què no me'n vaig a història de l'art, perquè això no m'acaba de..."
"no acaba de ser el que jo esperava, en certa manera"
Al final vaig desistir. Vaig parlar amb una persona que em va dir
"Hòstia, història de l'art és una miqueta..."
Sobretot aquí a Catalunya es dona molt...
Inclús vaig pensar en anar a Granada, que tenia uns amics.
A lo millor feia història de l'art i tal, però no.
Finalment em vaig quedar a psicologia
Llavors em vaig començar a interessar per l'antropologia. A tercer
vaig iniciar els meus estudis d'antropologia simultàniament amb psicologia
A més vaig conèixer... Inicialment
em feia amb un reducte molt petit d'estudiants.
Els que destacaven en certa manera des del punt de vista acadèmic.
I de mica en mica vaig començar a obrir-me.
Que inicialment ja tenia certa resistència
perquè vaig conèixer els que són actualment els meus amics, diguéssim, de ciutat.
Tinc els amics de poble i els amics de ciutat.
Que jo tenia moltes reticències. Jo veia que hi havia una aproximació
però jo els veia com els típics guaperas
així pijos i tal i no...
I finalment els vaig conèixer i el meu propi prejudici
amb limitava a relacionar-me amb aquesta gent
que ara són dels meus millors amics.
La psicologia m'interessava molt, l'antropologia m'interessava molt
però de l'antropologia a la comunicació audiovisual
hi ha una ruptura. Vaig veure que l'antropologia era molt acadèmica.
Vaig veure que seria una bona eina per difondre
tot el tema més antropològic, entre cometes.
O com aplicar l'antropologia a una cosa més de difusió
O més de com si en... Actualment, en el projecte que estic
que m'il·lusiona moltíssim, que és una etnografia
sobre els sense sostre de Barcelona
parteixo des de l'antropologia però amb l'eina de l'audiovisual.
Estem fent un documental basat en això.
M'interessava el màrqueting social
i estic ficat en temes de... estudiant la publicitat
Moltes vegades dic "mira, em paro aquí"
però és que tampoc tinc una inquietud concreta sobre desenvolupar-me
des del punt de vista professional en una cosa concreta.
Crec que és... Actualment és inviable.
En una era en què tot canvia, globalitzada,
el que s'han d'atendre és necessitats, i no crear-les.
Una forma d'atendre les necessitats, i no crear-les,
és ser una persona polifacètica i dir "escolta, aquí falta això"
"aquí la gent necessita això".
Però des d'una disciplina concreta estàs marcant molt la pauta del que necessiten
i el que no, i el que necessita la societat.
Ara estic als serveis socials
treballant amb població sense sostre
i ara he iniciat tot un projecte amb la Vall d'Hebron
amb la unitat de psiquiatria transcultural
que també està vinculat a la psicologia més transcultural...
amb la investigació... etcètera, etcètera.
Estic en dos camps; un camp social i un camp més clínic.
Jo recordo un dia que acompanyava un usuari a
un centre per a sense sostre
i la professional no em coneixia.
Llavors em va dir "fes cua". Dic "no no, és que he trucat per telèfon"
perquè es pensava que era una persona sense sostre també,
que venia a demanar una plaça.
Segons el context la mirada canvia.
En canvi en un context més acadèmic, o donant una xerrada
per exemple, vaig estar vinculat a un projecte que eren
unes xerrades, uns debats... La mirada és molt diferent.
El context és el que determina la mirada.
Depèn de quin context soy el morito listo
i en depèn de quin context soy un moro.
L'estigma és present, constant. Pujant les escales del metro
veus com una noia de 20 anys et mira...
Automàticament, et mira i es posa la bossa al davant.
O una senyora que al metro va carregada i la vas a ajudar i et mira...
En contextos molt amplis, l'etiqueta, o l'estigma, de...
pels trets fenotípics i demés doncs la gent etiqueta
Els meus pares sempre han fomentat i han insistit en que nosaltres preservéssim
no només els trets culturals sinó el tema idiomàtic.
I a mi el tema idiomàtic m'està donant moltes oportunitats laborals
i m'està obrint moltes portes. El fet de que jo domini el català
el castellà, el darija i l'àrab.
Jo la imatge que tenia del Marroc crec que
en el seu moment la tenia com idealitzada
També coincideix que era molt petit.
A través de l'antropologia em vaig començar a vincular amb el meu país d'origen,
entre cometes, perquè vaig acabar fent una tesina vinculada
a l'honor, al gènere
i la incorporació de la dona al món del treball al Marroc.
Llavors vaig dir "mira, ara és la meva. Aprofito, estalvio"
"i me'n vaig uns mesos al Marroc" per re-connectar
amb els meus orígens.
I també, va coincidir que en aquell moment
un dels professors de la facultat estava portant una línia de recerca sobre l'Islam
i la diàspora en el context europeu... I el fet de que
jo dominava l'idioma i m'imagino també que per la línia d'investigació
i demés em van oferir la possibilitat de participar-hi, i jo
desconeixia moltes coses del meu país d'origen.
No només el meu país d'origen sinó de la religió, de la cultura...
Els he redescobert a través de l'antropologia
i a través de contextualitzar-me en un ambient de recerca i en un d'això.
Va ser a posteriori que vaig intentar restablir el vincle amb el meu país d'origen.
És una partida de poker, que a vegades
pots tenir males cartes però si saps jugar-les
pots emportar-te la banca.
No sé, és el que deia, que el fet de ser marroquí
si saps com jugar i, sobretot, utilitzar
pot ser quelcom positiu; que no sempre és negatiu.
I depèn molt d'un mateix i de com juga aquestes cartes.
Com diu ma mare, només la mort arriba de cop, tot lo altre és gestionable.
Llavors és veure-li, no la cara positiva, però sí positivitzar-ho, en certa manera,
i veure què en treus d'això, i com ho pot utilitzar,
o dir "per aquí no hi aniré. Això no m'agrada"
Descartar que no t'agrada una cosa és positiu perquè ja saps que pots anar a per una altra.