Hola, em dic Mohamed. Vaig néixer al Marroc
en un petit poble al costat de Larache. El poble es diu [Migorfet]
i vaig arribar a Espanya quan tenia 3 anyets.
Vam venir directament, per agrupació familiar, aquí a Mataró.
El meu pare ja portava molts anys visquent i treballant aquí.
I des de llavors, quan tenia ja uns 4 anyets vaig començar a estudiar
a aquí al costat, que hi ha una escola que es diu Peramàs
Jo vaig tenir la sort de venir des de ben petit.
Però sí que el primer any, que ja va ser el primer any d'escola
sí que recordo aquesta dificultat per entendre'm amb els meus companys.
No tenia... No parlava gaire bé l'idioma.
Sí que sentia moltes vegades que tenia la dificultat.
I per això doncs... Tot i que no vaig tenir molta dificultat
sí que vaig notar una miqueta aquesta barrera.
Vaig començar la primària amb dificultats.
No donava gaire importància als estudis.
Un alumne bastant caòtic, bastant hiperactiu.
No prestava atenció. No donava massa importància al tema d'estudis.
Més que res perquè no tenia referent. Era una cosa nova per a mi.
També per als meus pares era complicat, perquè acabaven d'arribar també.
Sobretot la meva mare. El meu pare va estudiar al Marroc
però tampoc coneixia gaire tot el tema d'educació catalana, i tampoc,
imagino que pel fet de... També tenien dificultats
ells també, per adaptar-se a una ciutat nova, a una cultura nova, a una llengua nova
i per això imagino que nosaltres també ho hem patit una mica.
Sempre hem viscut a Mataró. Ara des de fa un parell d'anys
visc a Barcelona, però des de petit, des de que vam arribar
sempre he viscut a Mataró i...
Potser des de que vam arribar, quan jo tenia 3 anys, fins ara
potser ens hem canviat tres o quatre vegades d'habitatge
però sempre ha sigut dins el mateix barri i sempre ha sigut aquí a Mataró.
Quan era petit sí que sentia molt el tema de ser de fora,
sobretot pels meus companys que...
Quan un és petit no vol sentir-se diferent, i el fet de sentir-se diferent doncs
crea unes certes incomoditats i crea certs conflictes
pel fet aquest. I, sobretot, recordo aquella època,
quan venia la meva mare, que... la meva mare es posava el vel
i quan venia a buscar-me jo em sentia molt tens,
pel que em pregunten els meus companys. "Com els explicaré
per què la meva mare porta el vel?".
Això a mi sí que em creava una mica d'estrès, una mica de de confusió.
I no va ser fins a la ESO que ja m'ho vaig prendre una mica més en serio.
També va ser una aposta per als meus pares, que van creure em mi,
que van tenir confiança en que sí que podria estudiar
i l'altra també vaig tenir la sort de poder trobar bons tutors
i bons professors que van apostar i em van ajudar a orientar-me
cap al meu camí; cap al meu futur.
Què tal, com estàs?
[inaudible]
Com va la vida?
[inaudible]
Mohamed: Aquí pensa que jo tenia entre 13 i 14 anys.
Núria: Quan et vaig conèixer? Mohamed: Sí, sí.
Mohamed: La primera vegada que vas ser tutora. Núria: La primera vegada que vaig ser tutora.
Núria: Jo vaig ser tutora teva a 3er d'ESO
a 4rt d'ESO, a primer de Batxillerat i a segon de Batxillerat.
Núria: O sigui que va ser... Mohamed: Els anys més importants. Núria: Els anys més importants, sí.
Mohamed: Ara ho penso i quan fas memòria de quan...
seia aquí a l'aula, de la poca importància que li donem a això.
A l'ESO, a l'institut, quan estàs aquí estudiant.
No te n'adones de la importància que tindrà de cara al teu futur
i per a mi ha sigut una època clau, aquesta del...
Núria: No te n'adones de la importància que tindrà.
Però sí que te n'adones de la importància que té en aquell moment
fer la feina; fer la feina ven feta.
Col·laborar. El professor sempre intenta
que tothom vegi que allò és important
però no tothom ho veu. Peró si, com a mínim, l'alumne fa la feina
que ha de fer, es va fent gran, i a mesura que es va fent gran
llavors sí que se n'adona, de la importància que té des del primer dia que va arribar aquí.
Intentava saber què fèieu, què us agradava
perquè si no et fiques a dins de la vida
de la persona que tens al davant
difícilment podràs donar-li, no dic un consell
però de dir "home, mira, aquí hi ha diversos camins".
"Mira, aquest, aquest, aquest altre. Quin t'agradaria?"
Des de que era petit, imagino que fins a la carrera,
no donava importància al fet de tenir uns orígens...
del Marroc. Simplement ho veia com una peculiaritat.
Però ara ho veig com un avantatge, el fet de ser de fora.
Més que res perquè el Marroc és un país que m'agrada.
La seva cultura... Cada dia que la descobreixo més, que m'agrada molt més.
I sempre sents la necessitat de poder envoltar-te
del que has tingut de petit. La llengua, els aromes,
l'escriptura, la cultura.
Tot això, quan et vas fent gran, ho vas tornant a buscar.
Llavors, arriba un moment que... Jo m'he educat aquí i t'agrada la cultura d'aquí
però a la vegada també t'agrada i vols tenir les dues cultures:
Amb la que has crescut i la dels teus pares.
El que faria diferent potser és no haver-me avergonyit una miqueta
el fet de que la meva mare portés vel.
Són tonteries però, en aquella època, les percebia amb més intensitat.
I potser sí que, el que hagués fet potser és
prendre'm encara més seriosament els estudis, que en aquella època
no eres gaire conscient del que anaves fent, i no eres gaire conscient
de que cada pas i cada curs era un pas cap endavant i cap al futur.
De ben petits ens anem fent una idea de quin tipus de persona volem ser de gran,
o quin tipus de professió volem tenir. Jo no sempre he volgut ser metge.
He tingut moltes idees, però l'última... Ja des de Batxillerat tenia clar que...
Sé que ser metge m'agradaria molt i el que vull dir a la gent és que
tingui el somni que tingui i faci el que faci, o el que vulgui ser,
el que ha de fer és perseverar en aquest somni. Lluitar per tenir-lo.
Amb els mitjans que siguin, perseverar, i amb il·lusió, encara que costi.
No hi ha res fàcil en aquesta vida. Però si un s'esforça molt
sempre li van sorgint les oportunitats de poder avançar cap a aquest somni.
El que volia [dir] als estudiants o als nens que estiguin veient aquest vídeo
és que perseverar i lluitar per un somni, sigui el que sigui,
i complir-lo, això és l'èxit.
No volem demostrar res. Simplement volem estudiar i acabar
treballant d'allò que ens agrada, i poder aixecar-nos cada matí
i anar a treballar amb il·lusió, anar a treballar amb gust,
i poder tenir la professió que hem escollit.