Hi ha moltes vegades que jo em sento molt dominicana
i hi ha moltes vegades que em sento molt catalana.
Podem parlar, per exemple, del meu país
i jo "sí, perquè és el meu país i a mi m'encanta"
"i és la cosa més meravellosa del món" i no sé què.
Després em diuen "I aquí a Barcelona?"
Jo "no me'n vaig de Barcelona en ma vida!"
Jo estic enamorada de Barcelona. Barcelona és la meva casa... Estic al mig.
Jo vinc d'un barri que és molt pobre.
La gent de la meva edat, les meves companyes...
Jo hi vaig anar l'any passat i aquestes nenes tenen 3 i 4 fills.
És que jo sé que jo em quedo allà i a mi em passaria el mateix
perquè per a mi seria lo normal.
No seria lo normal "no mira, és que he d'estudiar". No, jo començaria...
"Mira, doncs ja tinc cos de dona. Els nens em diuen coses."
Començar a ajuntar-me amb nens i un dia mira, t'has quedat embarassada
i t'has de quedar amb aquell home i amb aquella panxa.
I jo li dono moltes gràcies als meus pares per decidir "marxo".
"Marxo perquè jo vull una cosa millor per a mi; una cosa millor per a la meva nena".
El castell de Montjuïc, i clar, pujes allà a dalt
que vens d'un barri que... I pujes allà a dalt i veus
Barcelona. I és que t'has d'enamorar sí o sí.
I vaig decidir amb 4 anys que em quedava.
Jo, al meu barri hi porto tota la vida,
només m'he canviat una mica de situació.
I l'últim canvi que he fet va ser a aquí sota.
I jo a la gent... sí que em parlava, amb la gent jove del meu barri
perquè tenia una relació amb un noi del barri i tal, però
una vegada que va acabar aquesta relació
la gent del barri com que... em despreciava.
No em parlava amb ells. Jo sempre he estat a casa.
I em deien coses com... No sé, "és que tu no arribaràs a cap puesto".
O "perquè ell ho era tot per a tu i amb ell podies arribar a ser no sé què".
Doncs jo pensava "bueno perdona. Jo per lo menys estic estudiant"
"Jo vull continuar estudiant, i tu és que no tens ni la EGB".
Llavors, era orgull de "ja veuràs un dia que jo seré..."
"no sé, astronauta, i tu encara estaràs aquí al barri sense fer res".
Jo quan vaig tindre 16 anys vaig dir "jo no vull estudiar".
I vaig tindre una baralla amb els meus pares que
jo els hi vaig dir que jo estudiava per ells.
Que jo no tenia ganes d'estudiar però jo només estudiava perquè em deien "estudia".
I jo bueno, com que era l'ovelleta que havia d'obeir, jo estudiava.
Vaig tindre dificultats amb companys, per exemple, o amb professors.
Sobretot amb una professora
Vaig tindre moltes dificultats amb ella.
Perquè jo no l'entenia; Ella no m'entenia.
I vaig arribar a un punt...
Això va ser al batxillerat.
I vaig arribar a un punt que vaig tindre de canviar d'institut
perquè no podia amb aquella professora.
Al llarg de la meva vida he conegut moltes persones que
han deixat de... d'intentar tirar cap endavant
perquè s'han estancat, i s'han estancat
per les persones amb les quals s'han ajuntat.
Jo he tingut amics de l'ESO, per exemple,
que havien deixat d'estudiar perquè, al ser estrangers,
s'havien començar a ajuntar amb gent estrangera,
ja del seu mateix país com d'altres països,
i feien com una espècie de gueto.
Es clausuraven allà i
les persones que entraven, o sortien o no volien que entressin,
es determinava sempre... era per el lloc de procedència.
A la Universitat em vaig sobtar perquè no hi havia ningú de fora.
Almenys a la meva classe.
I després vaig començar a veure que sí, que n'hi havia una però que no ho sembla.
O, a tot el recinte de la Universitat hi havia dues persones de color.
Però és estrany, perquè hi ha molta immigració.
I per què no n'hi ha a la Universitat?
Les ganes. Les ganes de sapiguer que tu...
A veure, que ser cambrera no és res dolent.
Però saber que tu pots arribar a ser algo més que una cambrera...
Perquè, és el que t'he dit, cambrera pot ser tothom.
És a dir, tothom que tingui ganes de treballar pot ser cambrer.
O pot ser quiosquer, o el que sigui.
Però sapiguer que tu pots arribar a la Universitat perquè tens la capacitat
i tens les ganes, i a partir d'allà tens una carrera
que pots desenvolupar. Per què no? Això no ho fa tothom.
I crec que la gent que no ho fa en veritat és perquè no volen, no perquè no puguin.
Des de que tenia 5 anys tenia clarament
pensat el que volia ser de gran, i volia ser comadrona.
Quan vaig anar creient em vaig donar compte que la sang em marejava.
Amb lo qual va ser una cosa que vaig dir "no pot ser".
Perquè em podria passar qualsevol cosa en un quiròfan.
Després, volia ser actriu.
Cosa que tampoc vaig arribar a ser.
I vaig començar a estudiar investigació privada.
I no pel fet que volgués ser investigadora
sinó que no sabia què fer amb la meva vida
i era l'opció que vaig agafar per no quedar-me sense estudiar,
perquè jo volia estudiar. No volia passar-me un any a casa pensant
què és el que vull ser el dia de demà.
I estic a punt d'acabar la carrera.
I en aquest últim any d'aquesta carrera
vaig decidir el que volia fer.
Volia fer filologia catalana
perquè és el que m'agrada. És el que em palpita
I ara que sé el que em palpita
sé el que vull ser, i
vull arribar a ser professora d'Universitat; de català.
Si és una persona de fora... De llatinoamèrica,
del meu país, per exemple.
Si et quedes allà amb les mans creuades no faràs res.
Si et quedes allà i intentes fer algo potser arribaràs.
Però si pots sortir i vindre aquí, segur que faràs alguna cosa.
I jo aconsello, la mobilització.
Per poder superar-te.