Hola, em dic Samyaa.
Els meus pares són del Marroc i jo he nascut aquí.
La meva vida comença pués...
Bueno, la meva vida no, els meus pares.
El meu pare va vindre aquí del Marroc fa uns 39, 40 anys.
Va vindre a treballar.
I va estar un parell o tres d'anys aquí sol, treballant
i la meva mare estava al Marroc. Llavors, quan va fer
una mica de diners, entre cometes, va tornar al Marroc
i es va casar amb la meva mare. Es van casar i van vindre cap a Barcelona.
I jo vaig néixer. Que sempre dic que jo vaig engendrar-me allà,
perquè va ser arribar i néixer.
Jo l'escola la recordo molt positiva,
però crec que és per això també perquè primer que era l'única immigrant de tota l'escola.
Vaig ser la primera en plan immigrant, que no era ni immigrant;
Era la Samyaa del Marroc. No és com ara que et diuen immigrant.
Abans aquesta paraula no... Jo no la recordo.
Però bueno, vaig aprovar la EGB perquè em van ver mitja.
I vaig sortir d'allà. Recordo que la meva tutora em va recomanar que fes una FP.
Però és el que dèiem, nosaltres érem tant poquets a classe
que tothom anava a fer BUP i, a més, tothom anava al Balmes.
Llavors, jo no podia no anar-hi perquè, clar, jo volia seguir amb els meus companys
A part de companys eren els meus amics. I jo vaig anar al Balmes.
I va ser una patada...
Perquè vaig arribar a 1er de BUP...
que és el Batxillerat d'ara.
Vaig tindre de deixar, per exemple, de fer coses que a l'escola les tenia.
Primer, d'aquesta proximitat amb els profes, perquè allà
sí que eres una persona més. I ja està.
Allà eres un apellido, que me'n recordo que em deien Bouras,
que jo ho odiava, perquè pensava "tinc un nom", però bueno.
Vaig arribar a BUP i vaig repetir primer. Vaig passar.
Clar, em quedaven les mates sempre. Mates i física i química i totes aquestes així.
Vaig repetir segon.
Bueno, vaig fer segon; vaig repetir segon, i també...
Jo veia que estudiar allà... No m'ho podia treure.
A mi m'ha donat estabilitat. També estabilitat de...
com a persona, i responsabilitat, perquè tu tenies un entrenos que havies d'anar-hi.
Quan jo vaig començar escolapis, si tu anaves a entrenar jugaves.
Si feies un bon entreno encara jugaves més.
Era una mica aquesta competitivitat. Però més que... era personal.
Perquè jugaves igual. L'únic que, tu sabies que si jugaves més
és perquè havies fet un bon entreno o havies anat a entrenar
amb lo qual, et compensava molt.
Jo me'n recordo que tenia partit el dissabte al matí i
era divendres i a l'institut et deien "anem a sortir, no sé què".
I jo deia "no, no, que demà tinc partit".
I a part de que a casa tampoc no podia sortir com que...
El meu pare no podia [deixar-te] sortir de festa.
Però bueno, també em feia pensar "no, no, tinc partit"
llavors amb les amigues del basquet fèiem un altre tipus de coses.
Anàvem al cine, o fèiem un passeig, o fèiem una pel·li...
Altre cosa que no fos... per poder jugar al dia següent.
Jo treballava de monitora.
M'ho passava genial perquè era l'escola on havia estat tota la vida.
Vaig anar allà. Feia casals d'estiu. Portava els nens al bàsquet.
Tot el que jo era de petita... m'havien fet, doncs jo ho feia ara. M'encantava.
En aquest moment tampoc no sabia què fer.
Jo sabia que volia seguir estudiant o volia estudiar, però no sabia on.
I clar, informant-me vaig anar a preguntar a Ensenyament.
I allà em van adreçar a... Allà em van donar informació.
I vaig descobrir l'examen d'accés al mòdul de la superior.
I m'ho vaig treure, lo qual em va obrir la porta
primer a que estudiar m'agradava, però què m'agradava.
M'agradava estudiar el que a mi m'agradava realment, que era allò.
I després vaig fer el d'animació turística, i aquest em va encantar.
27-28 em sembla que va ser el curs
que em vaig apuntar a la Universitat. 2007-2008.
Vaig anar a la Universitat per fer àrab, filologia àrab,
per veure si així, amb la titulació, m'obria més portes. I és veritat, t'obre més portes.
Però va arribar el pla Bolonya i amb el pla Bolonya ja em va tirar...
Em va tirar enrere tot. Era un any de tarda i un any de matí.
Les específiques sobretot. Jo deia "no puc estar
un any fent específiques i a l'any següent..."
Vale, em dedico a les comunes, però se'm faria etern.
I a part que les comunes potser eren dues tardes
i jo al matí no puc deixar d'anar a treballar.
Arran d'aquí vaig dir "saps què? Vaig a provar l'escola oficial".
Que fas l'idioma en sí
que també m'agradava més que no pas la carrera perquè la carrera tenia molta palla.
I ara estic a tercer. I a part que és l'àrab la gent diu
"ah, però tu ja saps àrab" i dius "no, jo sóc marroquí".
I ara mola perquè estic fent àrab àrab, amb lo qual
jo em puc comunicar amb...
Quan estava aquí al casal del Raval que també vaig fer de voluntària
allà feia classes amb els nens i així
parlava amb els egipcis... amb una mare egípcia
i era surrealista perquè era la meva primera... El meu primer intercanvi d'àrab
i l'entenia i m'entenia i clar és... és brutal.
Jo les companyes són catalanes 100% que sempre dic.
Jo he viscut a l'Eixample tota la vida, amb lo qual no...
No tinc amistats del Marroc.
Però a mi m'han donat molt.
Jo me'n recordo que a l'escola abans només es parlava castellà.
Llavors jo la meva llengua era castellà.
I quan vaig arribar al bàsquet a l'Escola Pia, a BUP
batxillerat ara, i... o a l'institut, va ser
100% català, i va ser "o parlo català o aquí em tornen autista" perquè
la gent et parlava català.
I tu havies de respondre en català. O almenys jo volia respondre en català.
Hagués agraït en aquell moment que algú, de petita, m'hagués guiat una mica
o hagués estat una mica més al meu costat.
Avui en dia poden ser els pares, perquè jo també penso que si algun dia tinc fills
jo els ajudaré. Però perquè tinc les eines, tinc coneixements i així.
I no és que els meus pares no tinguin coneixements sinó que venen d'un altre país
sense tenir la mateixa estructura social ni la mateixa carrera dels nens ni res.
Primer que ho intentin. Si de veritat no arriben
hi ha altre solucions, hi ha altres portes. Que preguntin, que busquin, que no...
Que no diguin "no puc, no puc" i ja està, i es quedin a casa.
Que valorin tot el que tenen. Que valorin si els seus pares estan
lluitant per ells. Perquè tots els pares lluiten pels seus fills.
Que valorin si tenen eines al voltant.
Perquè jo no crec que cap profe tu li diguis que no pots i ja et deixi de banda.
Que busquin una solució. Que no es quedin amb el "no puc" i es quedin a casa.
I realment, ja és per la família. És molt...
Molt dur, però jo crec que per a vosaltres també.
Perquè tu dir "no puc" és fàcil. Però realment et quedes tu a casa.
Amb lo qual... has de trobar una sortida.
Laboralment, personalment... T'has de buscar a tu mateix.
I si tu creus que estudiant, que estigueu estudiant la ESO, Batxillerat
o el que estigueu fent pues no la trobes
pues i ha mil opcions més, sortuosament ara.
Si tens [PQPQui] d'aquests, tens graus de grau mitjà,
tens graus de superior...
Tens un munt de coses. Llavors, que ho aprofitis.