Jo sóc en Youcef Alaui.
Tinc 28 anys. Visc aquí a Vic.
Sóc d'origen marroquí. Vaig arribar a Catalunya el 96.
Vaig arribar amb la meva família.
Amb la mare i els germans. Primer va venir a aquí el pare.
Es va estar uns quants anys aquí, concretament 5,
sense poder tornar al Marroc. El dia que va aconseguir fer els papers,
legalitzar-se, ens va fer el reagrupament familiar.
I vam poder venir a viure aquí a Catalunya.
Concretament a Manlleu.
Hi havia moltes coses diferents a la meva ciutat, al Marroc.
Els primers dies vaig inscriure'm en un curs
a l'estiu per aprendre el català. Era de 20 hores.
Aquestes 20 hores casi no les vaig poder portar
a pràctica fins que vaig començar l'institut.
Tenia molt poca relació amb la gent o amb els veïns,
amb la gent com jo, de la mateixa edat.
Encara en aquella època hi havia molt poca immigració.
La immigració llavors quedava com una cosa exòtica.
Com una cosa, entre cometes, molt maca i
eren els poquets i...
Com deia abans, per la dificultat de l'idioma, això em suposava que
no em podia relacionar amb els catalans de tota la vida, etcètera.
Per tant, el primer pas que vaig fer, ja vaig explicar-ho també en el relat,
era fer l'intent d'integrar-me
amb el mateix col·lectiu que [en teoria] era el meu,
que eren els marroquins.
I quan vaig fer primer aquest pas d'integració amb els mateixos marroquins
llavors és quan vaig veure que hi havia també la necessitat
d'integrar-me amb els mateixos catalans.
Els primers dies de l'institut
és lo que deia que al principi jo em pensava que
escalfava la cadira i no feia res més.
Si a lo millor t'estaves les 7 hores al dia
estudiant entre com... estudiant... O escalfant la cadira
per a mi era llavors. No t'enteraves de res.
Moltes vegades ningú et preguntava res
i tu tampoc preguntaves res.
Estaves allà... Venies... En aquell espai tancat.
Tancat t'estaves les 7 hores. Volies que acabessin
les hores aquestes i tornar cap a casa teva o
anar al carrer.
Hi havia molt professorat que em deia que...
que si he arribat fins llavors, fins a 4rt d'ESO
i m'ho havia tret i en 4 anys havia fet tot l'esforç aquest i...
Per què no seguir endavant i no estar al batxillerat
perquè segueixen sent els mateixos professors en aquell institut?
Per exemple. Segurament que m'ajudaran i seran
una guia per a mi. Per tant [és una raó] per què seguir.
També, evidentment, hi havia altre professorat,
menys nombrosos,
poquets però bueno, que et deien que a lo millor no cal fer-ho perquè
et costarà molt. Si t'ha costat fins ara
que és fins a 4rt d'ESO, imagina't el batxillerat que és un altre món.
Per tant, no sé si t'hi podràs enfrontar, no?
Els meus pares, en concret, els meus
no han tingut una relació amb l'escola. Ells mai han anat a escola, per exemple.
Per tant, el fet de no haver viscut
una experiència d'aquest tipus
a lo millor no els empeny a decidir per tu
o aconsellar-te perquè t'aconsellin o et diguin el que et diguin
al final ells no ho han viscut i per tant
a lo millor agafen la decisió equivocada.
I per desgràcia, aquestes persones que
t'ho volen tirar a terra
Moltes vegades són amb les quals comparteixes moltes coses en comú
a l'escola, que és a lo millor
fer més vida al carrer. A lo millor fer campana de tant en tant.
A lo millor revelar-se contra, a vegades, el professorat o l'escola o...
En canvi aquesta amistat, diguem-ne que
a lo millor té un nivell més educatiu, o lo que sigui
o estava més aplicada, o lo que en diríem empollons
entre cometes empollons
clar, moltes vegades és el que dèiem, que parlen de molts temes que tu...
en els quals no hi tens molt a veure.
Quan vaig acabar el batxillerat
vaig decidir fer la selectivitat.
I vaig anar cap a Barcelona a estudiar a la Pompeu Fabra.
La Universitat Pompeu Fabra. A fer dret.
Arribar a Barcelona suposava per a mi un canvi total
i extrem i de 180 graus
de la meva vida que havia portat fins llavors.
O arribes, per exemple,
i no tens per pagar el bitllet de tren
i t'has de buscar la vida.
Clar, no els hi pots demanar cada dos per tres als teus pares que...
et paguin els bitllets o el que sigui. A vegades intentes
colar-te al tren, o a vegades et pilla el revisor.
En [conclusió], arribes a Barcelona i
hi han tantes coses maques,
tantes coses que tenien a veure amb el meu imaginari que tenia del Marroc
que vaig passar totalment dels estudis.
Vaig decidir tornar cap aquí a la comarca.
Vaig anar a demanar informació a la Universitat de Vic.
Volia estudiar alguna cosa que tingués a veure amb l'ús social
perquè jo sóc... Intento ser molt sociable. M'agrada fer...
M'agrada que la meva vida professional tingui a veure amb
lo que a mi m'agrada, evidentment.
I m'agrada molt el tema social.
I llavors vaig decidir fer educació social perquè...
de fet la paraula ho diu, "educació social".
Vaig anar al Marroc de pràctiques i em va encantar molt.
Em va agradar molt aquesta experiència
d'anar a conèixer el món des d'un altre punt de vista
Jo l'havia conegut, fins llavors...
Perquè havia viscut allà, amb els familiars.
Havia fet vida de nen petit, etcètera, etcètera.
Però no havia conegut el món educatiu marroquí.
Sí que l'havia conegut però com a estudiant, de petit,
però no havia conegut les institucions, les [ens].
No havia conegut l'administració.
I, per tant, el fet de tornar-hi a fer les pràctiques era
com una experiència. A demés, és conèixer el teu país
d'un altre punt de vista.
I des de llavors vaig cap al Marroc
amb els estudiants que volen fer pràctiques allà.
En relació amb els meus estudis i, per tant, a l'entrada
al món professional he treballat
d'educador social en CRAES.
Professor de la Universitat de Vic, d'àrab.
D'educador a Càrites.
A part d'això he treballat en fàbriques, en empreses...
A les temporals.
A pizzeries, a supermercats...
Diguem-ne que tots aquests treballs
d'empreses, de fàbriques,
industrials, etcètera
havien sigut abans d'acabar les carreres.
Moltes vegades quan ets un immigrant
i, en el meu cas, que sóc marroquí
tu has estudiat dues carreres, per exemple, educació social i psicopedagogia
quan vas al món laboral
moltes vegades et facilita les coses.
"És un tal Youcef Alaui"
Primer de tot això ja...
ja destaca... més.
És el que dèiem, que no pas un Jordi de no sé què perquè amb els Jordis...
Tu no podies treballar a l'escola pública o no
et podies presentar a oposicions si no eres espanyol.
O no eres europeu.
Per tant això va ser un xoc per a mi.
Has viscut aquí 13 anys, sempre t'hi has sentit
més integrat que no pas no.
T'has sentit a lo millor un dels molts que hi ha.
I arribes aquí i et trobes amb les portes tancades.
Pués, és que si tu estudies
tu tens un ascens social.
Tu ascendeixes. En canvi, si no estudies sempre seràs...
Pots tenir altres oportunitats, evidentment.
Però sempre estàs abaix. I quan estàs abaix
i ets estranger...
Parlo, per desgràcia, és la realitat.
Segueixes sent estranger. Ets del col·lectiu, a lo millor, marroquí.
A lo millor si siguessis nord-americà o el que sigui, a lo millor ja no seria així.
A lo millor el que dèiem abans; no conèixer l'idioma,
tenir un fracàs escolar... Tot això
fa que encara hagis d'estar allà. Que no puguis ensortir-te'n.
I el fet d'haver estudiat segurament t'ajuda
a reflexionar i ser més estratègic.
Tenir més eines i més recursos
per poder fer front a les necessitats del dia a dia.